Цончо Родев
Едно момче потърси съвет от царя

chitanka.info

На Георги Йорданов

Щом превали височината, пред очите му се разкри такава смайваща гледка, че Радан изпусна торбичката си, приседна на земята и захласнато се взря нататък. Пред нозете му се стелеше просторна и неравна котловина, сред която като сребърен смок се виеше и пенеше буйната река Тича. Но Радан не забеляза нито красивата котловина, нито тучните ниви, нито водата. Погледът му бе вторачен другаде — от лявата страна на реката, там, където бързоструйната Тича се извиваше в широк завой, се издигаше дивна крепост, невероятно творение на трудолюбиви човешки ръце.

Това беше Преслав, Велики Преслав, престотлнината на могъщия „цар и самодържец на българи и ромеи“ Симеон! Това беше и целта на дългото странствуване на Радан по непознатите друмища.

Пред стените на крепостта

„Ако ли някой селянин, беден странник, дойде отдалеч към крепостните стени на царския двор и ги види, диви се.“

Йоан Екзарх (Х в.)

„Шестоднев“

Когато се посъвзе от първото смайване, младежът огледа по-подробно крепостта пред него. Тя беше почти четвъртита, с прави стени, само източната стена, която опираше о реката, следваше завоя на Тича и затова беше извита, заоблена, издадена навън. Стените на твърдината бяха построени от големи дялани блокове бял камък и бяха високи, невиждано високи — може да имаха осем или десет човешки ръста. На изток тези стени бяха ниско до реката, после се издигаха по стръмнината на югоизточния хълм, вървяха по билото му, достигаха до северния, по-нисък хълм и после се упътваха пак на изток, към равнината покрай коритото на Тича. Няколко обковани с желязо порти отвеждаха към вътрешността на крепостта и при тях, пък и на други места по стената се издигаха високи и яки кули, кръгли или многоъгълни. Изглежда, че горе, върху стените, зад защитните зъбери имаше равна площадка, защото от мястото си Радан забеляза тук-там воини с метални ризници на гърдите и блестящи шлемове на главите, с копие в едната ръка и щит в другата, които бавно крачеха нагоре-надолу, поспираха се между зъберите, за да огледат околността, после пак подемаха разходката си.

От височината, на която се намираше, момъкът можеше да надникне и отвъд крепостната стена. Зад нея, разпилени в прелестен безпорядък, се виждаха малки и големи къщи, просторни сгради, някои от които му приличаха на манастири, други — на големи занаятчийски работилници, църкви издигаха предизвикателно към небето своите високи кубета… А в самата среда се намираше втора, вътрешна крепост, пак бяла и пак с големи стени.[1] И Радан се досети — навярно там, в нея, живееше царят.

Като си спомни за царя, Радан отново — както много пъти досега — изпита онова неопределено чувство, в което имаше и смут, и боязън, и колебание. Наистина добрият поп Анастасий, от чиито разкази Радан бе научил за Велики Преслав и за царя, много пъти му бе казвал, че Симеон бил достъпен за всеки — не му досаждал който и да е случаен странник, бил той богат болярин или сетен божек от друмищата, не се срамувал той, великият пълководец и мъдрият книжовник, да седне до най-обикновения воин или най-простия селяк и с него да говори като равен с равен. И все пак как щеше да застане пред него шестнайсетлетният момък от загубеното нейде в планината село Смиловци, за да му поиска съвет? Няма ли да се заслепи от блясъка на короната му, или да онемее от досега с неговата мъдрост?

Докато премисляше тези неща, момчето за пръв път забеляза нещо, което досега бе убягнало от погледа му — на два хвърлея място от крепостта се обучаваха воини, може да имаше хиляда и повече души. Те ту се втурваха бежешком в нападение, ту допираха рамена и бавно отстъпваха, ту заставаха неподвижно — предните коленичили и по-задните прави — и тогава копията в ръцете им образуваха непробиваема стена от остриета. Впрочем той и сега нямаше да ги забележи, ако един ездач във великолепно въоръжение (навярно беше някой военачалник) не се бе отделил от групата и не бе препуснал точно към мястото, където до изпуснатата си торбичка седеше Радан. Така целеустремено напредваше ездачът към него, че момчето за момент се уплаши и понечи да хукне по пътя, от който бе дошло. Но тревогата му се оказа напразна. Като го доближи на петдесетина крачки, ездачът свърна наляво и спря при някакъв друг човек, когото Радан едва сега забеляза.

Разговорът между двамата продължи малко. После ездачът извърна коня, пришпори го и се втурна назад към воините. Радан се понадигна и огледа случайния си съсед. Видът на непознатия го успокои — беше около петдесетгодишен, гологлав, с посивели дълги коси и подстригана брада; носеше обикновена власеница, поизбеляла от слънцето, която го издаваше, че беше монах.

[1] Външната крепостна стена е ограждала площ от 3,5 кв. км; вътрешната — около 0,25 кв. км. ↑

Радановата горест

„… Да опиша

чудесата твои вдъхновено,

шествувайки пак по пътя славен,

що учителите двама, вечно

юнни, начертаха… Да направя

явно твойто слово на народа!“

Константин Преславски (ІХ в.)

„Азбучна молитва“

Като се успокои напълно, момчето се престраши и отиде при непознатия монах, за да поприказва с него. Онзи усети стъпките му и се извърна; отначало между веждите му се сви бръчка, но като видя, че към него приближава селянче с едва наболи мустачки, тя изчезна, а очите му светнаха дружелюбно.

— Отче — заговори Радан, — прости ми, че нарушавам покоя и мислите ти. Прости и ме благослови.

— Самата твоя младост и хубаво подредените слова са най-доброто ти благословение — отговори непознатият. Имаше силен и ясен глас, стоплен от неподправена сърдечност, а погледът му, кой знае защо, грееше шеговито. — Ела, седни до мене и разкажи какво те води по тези места.

Радан се възползува от поканата. И заразказва като човек, който — макар и млад — отдавна е търсил отдушник.

Той бил от село Смиловци, сгушено там някъде далече, в пазвите на старата Веригава[1]. Баща му се казвал Желез; уж бил селянин и земеделец, но май истинското му занятие било войнството — опитен воин бил Желез и нямало нито една рат, водена от цар Симеона, в която да не се сражавал. Бил се той и срещу маджари, и срещу сърби, и много пъти срещу ромеи… В толкова войни участвувал, че вече ръката му държала ралото като меч и забравил кога се сее ечемик и кога пшеница, а помнел само Ахело и Вулгарофигон.

Такъв бил бащата на Радан. И нищо чудно, че още от малък нарекъл сина си да стане воин като него.

— Добре е намислил баща ти — кимна монахът и отправи мечтателен поглед някъде на юг. Дали мисълта му не го носеше към Цариград, несбъднатия блян на цар Симеона? — Още много победи чакат славяно-българското оръжие.

А чичото на Радан, Драгота на име, бил грънчар. На север от Веригава нямало друг майстор, който като него да направи стройна амфора винохранилница, гърне, шарена паница или гледжосани плочки за украса на богаташко жилище или църква. Този именно чичо Драгота искал да предаде на племенника си своето умение, да го изучи да прави от простата глина изящни съдове.

— И това не е лошо — вметна пак монахът.

Така мислел и Радан: или войник да станел, или грънчар. Но преди две лета в Смиловци дошъл поп Анастасий; той не само служел на бога Исуса, но събрал любознателни момчета около себе си и ги научил на четмо и писмо. Между тези момчета бил и Радан. И чрез азбуката сякаш наново прогледнал. Голяма жажда за знания и мъдрост го обладала и вече не го блазнел нито мечът, нито грънчарското колело. Към книгата се устремило сърцето му.

— Разбираш ли ме, мъдри отче? — завърши разказа си младежът. — Пред мене има три пътя, а аз съм млад и не зная, не мога да реша кой да хвана. Добър е занаятът на чичо Драгота, свещена е волята на тате. Но книгата…

— И си наумил да поискаш съвет от царя? — сериозно попита другият.

— Такъв ум ми даде и сам отец Анастасий. Неговите знания не били големи, казва. От по-мъдър човек трябвало ответ да потърся.

Непознатият помълча малко, докато замислено оглеждаше напетата снага на момчето.

— Изглеждаш ми здрав и силен — каза той най-сетне. — И си умен. С този ум и тази сила на двайсет и пет години може вече да си прочут воин и славен военачалник.

— Така казва и баща ми — глухо рече Радан. — Пък мене, отче, сърцето не ме тегли към бран и воинска слава.

— Защо? Велики победи над враговете, весел и безгрижен живот между походите — не блазнят ли те сърцето ти? Радане, Радане, царят сигурно ще има нужда от здрави десници като твоята.

— Но по̀ му са нужни здрави умове, отче. Люде на пачето перо и на дългите нощи над дебелите книги. Това ми го каза сам отец Анастасий, а той пък го е чул направо от устата на царя. „Мечът завладява земята, а книгата спечелва сърцата на хората“, тъй говорел цар Симеон. Такъв искам да стана и аз — с писано славянско слово да богатя душите на людете.

— И за това си тръгнал съвет от царя да искаш?

— За това. Нека царят ме види, нека чуе думите ми, пък той да отсъди къде ще бъда най-полезен за царството му.

— Но защо искаш непременно с царя да говориш? Не ще ли ти стига, ако, да речем, аз ти дам съвет?

— Ако ти ми дадеш съвет, отче, аз може и да те послушам. Но после цял живот ще си казвам: „Ако бях беседвал с царя, може друг ум да ми дадеше.“ И ще живея със съмнение, отче. А със съмнение в душата трудно се преживява.

Монахът се изненада от умния отговор на момчето, изгледа го остро и продължително и устните му недоловимо промълвиха: „На добра земя е хвърлил семето Анастасий.“ Но гласно рече:

— Че какво е царят? Не е ли и той човек като тебе и мене?

— Не те познавам, отче, и все пак вярвам, че притежаваш много знания и мъдрост. Но царят… царят е друго нещо. Симеон е събрал в себе си всичката мъдрост и всичките знания на цялата земя. Събрал ги е като трудолюбива пчелица, а сега с щедри шепи ги раздава на людете. Той всичко знае и всичко вижда. Ще погледне, ще види какво има в мене и ще ми даде най-добрия съвет…

— Добре, тогава помисли, че аз съм царят.

— А, не — хитро се ухили момчето. — Не мога да си помисля. Аз знам: царят седи на престол, носи златна корона и пурпурна багреница, тежък скиптър е в ръцете му и къс меч на бедрото, а наоколо му се тълпят слуги, скорописци и велможи.

Монахът се разсмя шумно и от сърце. А после се изправи.

— Така да бъде, Радане. Ела, аз ще те заведа при царя. При този цар, с короната и скиптъра. Но запомни от мене едно. И в Българско, и по чужди земи много хора са носили корона и багреница, а са били некадърни човеци и лоши владетели. Защото не короната и багреницата правят добрия владетел. Още по-малко — слугите и раболепните велможи. Важното е онова, което е под багреницата. Не дрехата, а сърцето зад нея. Не короната, а умът под нея. Само сърцето и умът правят истинския цар и владетел, истинския вожд на народа.

[1] Веригава — старославянското име на Стара планина. ↑

Велики Преслав

„Пристъпи ли (странникът) към вратите — чуди се и разпитва. А като влезе вътре, вижда от двете си страни сгради, украсени с камък и дърво и изписани. Като влезе по-нататък, в двореца, и види високите палати и църквите, украсени изобилно с камък, дърво и багри, а отвътре с мрамор и мед, със сребро и злато, не знае на какво да ги оприличи, защото в своята земя не е виждал друго освен сламени колиби.“

Йоан Екзарх

„Шестоднев“

— Пресвети боже! — възкликна младежът. — Погледни, отче. Виж тези стени! Дебели са над десет стъпки[1] и всичко е от дялан камък!

Те се бяха спуснали от височината, преминали бяха по моста над бързата Тича и сега, докато влизаха през южната порта на крепостта, Радан с нескрито смайване се удивяваше на крепостните съоръжения.

— А гледай тука — продължаваше момчето. — Стражеви кули, стълби, площадки за воините…

— Мигар сърцето вече те потегли към воинските дела? — кротко запита монахът.

— А, не — възрази Радан. — Сърцето пак ме тегли към книгата, отче. Но не мога да не се дивя пред чудесата на тази крепост.

— Виждаш ли? За тебе всичко е лесно: Щом сърцето те тегли към книгите, ти можеш да се отдадеш на тях, какъвто и съвет да ти даде царят. А какво да каже той, Симеон? Да речем, че и неговото сърце го влече към книгите. Може ли той да остави всичко и да им посвети живота си? Може ли да махне с ръка и да не приеме пратениците на чужди царе и владетели? Да не бди над воините, които пазят царството? Да не мисли за плодовете на земята, и за изработването на оръжие и за строежа на нови твърдини? — Гласът на монаха беше станал тих и в него се прокрадваше печал, когато си отговори сам: — Не, не може. Той, могъщият владетел, господарят над хиляди човешки души, не е господар сам на себе си…

Те отминаха нататък. Захласнат в чудната, невероятната красота на престолния град, младежът не забеляза, че — кой знае защо — добрият монах до него бе вдигнал власеницата си и сега тя закриваше по-голямата част от лицето му.

А имаше на какво да се диви момчето. Веднага след входа на крепостта се намираха няколко неголеми кръстовидни църкви. Те си приличаха една на друга, а в същото време бяха и безкрайно различни: във всяка строителите бяха вложили нови неща, нови хрумвания на сърцата и творби на ръцете си, които ги правеха една от друга по-дивни, по-смайващи, по-съвършени — ту изящно стройни, ту строги и внушителни, ту примамно красиви, като младежки сън. Някои имаха отвън колонади, от които те изглеждаха по-високи, отколкото бяха в действителност; стените на други бяха изрисувани от майстори шарчии[2] и представляваха поредица от чудни картини из Светото писание; трети имаха разноцветни мрамори; в четвърти така умело бяха съчетани дърворезби с мед и позлата, че окото се заслепяваше от толкова красота, събрана на едно място; пети…

По-нататък те отминаха покрай един манастир. Но какъв манастир беше това? Нямаше висока стена да го огражда, нито тежка порта, даже малката му църквица едва се забелязваше — тук имаше само дълга редица от килии и обща трапезна стая в единия край.

— Не се чуди — рече монахът. — Божите служители, които живеят тук, служат и на още един бог — книгата. В която и килия да надникнеш, ще видиш човек, надвесен над премъдър ръкопис или сам редящ стройни писмена. Те са забравили дали сега е ден, или нощ, дали навън е знойно лято, или духат зимните хали… — И след малко добави: — На тебе, в когото блика животът, няма ли да ти е жал доброволно да се самопогребеш като тях?

Младежът чу въпроса му, но не отговори — така беше погълнат от картината на Велики Преслав. Поразен и потресен от гледката, той не снемаше очи от разкошните домове на боилите[3], повечето двукатни и с майсторски изгравирани дървени чардаци, из които шетаха и ситняха с бързи крачки безброй слуги. Държавните сгради, всяка една от които навярно събираше под покрива си повече люде от цялото село Смиловци, го смайваха със своите размери. И Радан гледаше и се питаше дали това е действителност, или сън.

Внезапно монахът го дръпна рязко настрана. Радан политна, но остана на крака. Огледа се и разбра постъпката на своя спътник — край тях в бесен бяг прелетяха двама ездачи. Пяната по конете и прахът по дрехите на ездачите показваха, че идват отдалече и че не са загубили много време в почивки.

— Вестоносци — глухо рече монахът. — Каква ли нова тревожна вест носят на царя?

Младежът проследи с поглед конниците. Те продължиха нагоре по плочника на улицата и спряха пред вратата на вътрешната крепост. Изглежда, че размениха няколко думи със стражниците от кулата, защото обкованата порта след малко се отвори и ги пропусна зад стената.

[1] Крепостната стена на Преслав е била дебела 3,25 м. ↑

[2] Шарчия — художник. ↑

[3] Боил — най-висша титла у древните българи. Боилите били най-приближените на хана или княза хора и крупни феодални владетели. Делели се на велики и малки и на вътрешни (столични) и външни (провинциални). ↑

Средище на богатства

„И тогава, в това време, когато царуваше цар Симеон, той вземаше данък от цялата своя земя по всяка област на своето царство: едно повесмо и лъжица масло и яйце на годината. Това бе неговият данък от неговата земя, от неговите люде и нищо друго не искаше той. И много изобилие имаше в онова време при тоя цар Симеон.“

Български апокрифен летопис (ХІ в.)

Току до портата на вътрешния град и почти опряна о стената, Радан видя една просторна сграда на два ката, права и дълга, и обърната с цялото си лице към него. Монахът забеляза любопитния му поглед и обясни:

— Това е странноприемницата.

— Странноприемница? Какво значи тази дума, отче?

— Място, където отсядат пътниците, които нямат близки в престолнината. Горе има осемнадесет еднакви помещения и сега във всяко едно е по някой гост чуждоземец, богат търговец или пратеник на някой владетел. А под тях са осемнадесет продавници. Ела да ги разгледаш. Ти не се съблазни от воинската слава. Но като видиш всичките богатства, струпани тук, невям ще ги предпочетеш пред тежкия труд над книгите.

Те отидоха нататък. И наистина онова, което Радан видя в продавниците, надмина всичко, което беше чувал или сънувал. Тук сякаш бяха събрани всичките богатства, най-изтънчените изделия на цялата земя. Един от купците предлагаше оръжия, извити мечове от Дамаск и тънки шпаги от Милано, изкусно изплетени от хиляди малки брънки ризници, цариградски шлемове… Друг — златоткани платове от Византия, тежки кадифета от Немско или въздушно лека свила от царството на франките, скъпи кожи на разни непознати животни от север, различни по вид и цвят бранни и походни ботуши от щавена кожа. Трети — ароматно вино от ромейските острови, мед и пчелен восък, сушено и прясно месо. Четвърти — златни украшения и накити и блестящи камъни. Пети — различни делви, амфори и гърнета. Шести — стъклени съдове и мъниста. И всичко, всичко имаше по тези продавници.

Като погледаха достатъчно, монахът поведе младия си спътник към Долния край на Преслав. Те минаха край огромна грънчарска работилница и Радан, който разбираше нещичко от този занаят, спря да погледа.

— Виж, отче — прошепна младежът, — виж какви бели и лъскави са тези съдове и паници! Ех, такова нещо чичо Драгота и сто години да се мъчи, пак не може го направи!

— Да, големи майстори има тука — съгласи се монахът. — За техните съдове идват купци от най-далечни страни. Е, какво, не искаш ли да хванеш чичовия си занаят, но тук, при преславските майстори? Ще си направиш своя работилница и злато като река ще потече в ръцете ти.

Момчето пак не отговори, само поклати отрицателно глава.

Те продължиха обиколката си. Минаха край втора грънчарница, после покрай месарите, кожарите, разгледаха топилните на желязо и ковачниците, поспряха при златарите, платнарите, надникнаха при оръжейниците, които правеха всичко — от върхове на стрели и копия до тежки стенобитни машини. Но нищо не притегли младежа към себе си.

— Е добре — рече монахът. — Виждам, че не те съблазни нито воинският живот, нито богатството на купците, нито умението на технитарите. Може би ти мислиш, че делото на книжовниците е лесно, че, да кажем, в сравнение с грънчарите техният труд е забава? Хайде, ще те заведа да видиш и тях. И ако пак не се разколебаеш — тогава вече ще искаш съвет от царя.

Съкровищница на мъдрост

„Великият между царете Симеон,

всемогъщият владетел,

като пожела с твърде голям копнеж

да извади наяве мислите, скрити

в дълбочината на многотрудните книги…“

Неизвестен автор (Х в.)

„Похвала на цар Симеон“

Наблизо до църквата, към която се бяха отправили, те срещнаха един болярин и монахът се отдели за минутка и поприказва с него. Ако беше по-наблюдателен, Радан щеше да забележи, че сега монахът за пръв път свали власеницата и разкри лицето си. Щеше да забележи още, че след разговора с него боляринът се позасмя и после забърза към вътрешността на църковния двор. Но цялото внимание на младежа беше погълнато от красотата на божия храм пред него и затова той беше неспособен да види каквото и да е друго. И все пак монахът поясни:

— Това беше хартофилаксът[1]. Познавам го отдавна.

Радан не го чу. И даде израз на собствените си мисли:

— Гледай, отче. Само този храм да беше, Преслав пак щеше да бъде най-хубавият град на земята!

Те се намираха пред Кръглата или, както я наричаха по онова време, Златната църква, гордостта и на Преслав, и на царя. Сред всичките красоти на престолния град тя беше като скъпоценен бисер между стъклени маниста. От запад, при главния й вход, имаше майсторски уреден двор, ограден с колонаден портик, на който външните стени бяха нагънати и образуваха издадени навън полуцилиндри. В средата на двора се намираше кладенец с хубав каменен стубел. Отправеше ли човек поглед отвъд кладенеца, виждаше величественото лице на църквата: четири мраморни колони поддържаха тавана на притвора; по-горе, сякаш застанали на стража от двете страни на входа, се възправяха две кръгли кули; а между кулите се забелязваше позлатеният купол на храма — така висок изглеждаше той, че сякаш не беше купол, а самата златна основа на господния престол…

Двамата прекосиха притвора и влязоха в същинската част на храма. Тя представляваше един кръг, образуван пак от цилиндрични кухини, съединени чрез плоски зидани подпори. Пред всяка подпора се кипреше по една колона от бял мрамор — кръгъл венец от дванадесет колони. Горе, на втория кат на църквата, друг кръг от стройни колони поддържаше високия купол. Дали височината беше наистина голяма или така го мамеха поставените една над друга колони, но като вдигна глава, на Радан се стори, че куполът се издига чак до небесата.

И всичко в тази църква смайваше и пленяваше погледа: облицовките от мрамор, дърво и мед, украшенията от злато и сребро, многоцветните стъкла на прозорците, гладката мозайка на пода, пищният иконостас, по дървото на който умели ръце бяха изгравирали сцени от Светото писание, кротките образи на светците, които гледаха от иконите…

— Тук душата наистина е по-близо до бога — прошепнаха устните на момчето.

Радан не можа да прецени колко време бяха престояли в църквата. Може да е било миг, може — цяла вечност. Но когато монахът предупредително го побутна по ръката, той трябваше да направи голямо усилие, за да се откъсне от този свят на красота, самовглъбение и духовно пречистване.

Те излязоха от храма, свърнаха покрай него и в двора се озоваха пак при една сграда, която едновременно и приличаше, и не приличаше на манастир. Монахът свойски бутна вратата и двамата влязоха в едно дълго помещение. Едната стена беше цялата покрита със свитъци, книги, обемисти рула, изписани с равни редици букви. От другата страна, близо до прозорците, до малки масички седяха неколцина монаси. Наоколо им — купища от книги, а в ръцете — подострени пачи пера. При влизането на двамата монасите се извърнаха, непонятно защо се позасмяха, после се приведоха пак над ръкописите.

— Виждаш ли, Радане — рече монахът. — Ти, в когото жизнените сокове бликат и преливат, си готов да се откажеш от волния живот на слънце и простор, от безгрижието и младостта, от земните радости. И за какво? За да превиваш гръб до някоя от тези масички, да забравиш кога е ден и кога нощ, с подпухнали от безсъние очи да следваш година след година низите на писмената. Помисли! Тук, пред това, което ще получиш, помисли за другото, което ще жертвуваш.

— Готов съм — тихо, но твърдо заяви младежът.

— Лицето ти ще загуби цвета си, мишците — силата си, гърдите ти ще хлътнат навътре, смехът ще изчезне от твоите устни…

— Готов съм — повтори Радан.

Монахът посегна към полиците по стените и взе напосоки един ръкопис. Разгъна го — беше стихотворна реч.

— Погледни. Това е „Проглас към Евангелието“. Като го разглеждаш, стотина стиха са всичко на всичко. А знаеш ли колко лета епископ Константин[2] е свеждал чело над този „Проглас“, докато скрепи мислите си върху пергамента?

— Готов съм — за трети път произнесе Радан. После взе ръкописа от ръката на монаха, разтвори го и погледът му се хлъзна по редовете. — Отче, послушай, отче! — извика той възбудено. И с лекота, която смая и спътника му, и другите монаси, зачете:

Както без светлина не ще има радост

за окото, което вижда цялото божие творение,

но всичко е ни хубаво, ни видимо,

така и всяка безкнижна душа

не вижда добре божия закон,

писания, духовния закон,

закона, който открива божия рай.

Защото кой слух, който не чува тътена

на гръмотевицата, може да се бои от бога?

А как ноздрите, които не миришат цвета,

ще разберат божието чудо?

А устата, която не чувствува сладкото,

прави човека като камък.

А повече от това безкнижната душа

мъртва се явява у хората.

Ех, отче. Не ме плаши бъдното, което ми вещаеш. Нека целият ми живот между четирите стени да премине, но да напиша и аз редове като тези. Пък тогава с мир и радост ще се представя пред всевишния.

Думите му бяха изпратени с мълчание. Нито спътникът му, нито другите монаси край масичките можаха да нарушат тишината. Те само го гледаха и в очите им имаше безкрайно умиление.

Радан не ги забеляза. Той четеше нататък и безмълвно движеше устни. Само по едно време вдигна пак очи и рече:

— Слушай какво казват писмената:

Голи са без книги всички народи,

не можейки да се борят без оръжие

с противника на нашите души

ти готови за плена на вечната мъка.

А вие, народи, които не обичате врага

и мислите да се борите много с него,

отворете прилежно дверите на ума,

като сте приели сега здравото оръжие,

което коват книгите господни…

Тези слова аз никога не ще забравя, отче. Тях аз ще изпиша с огнени букви в сърцето си и с техния пламък ще премина през всичките изпитания, които ти ми изреди.

— Твоя воля — кимна монахът. — Мъчеше се да се сдържи, пък се виждаше, че е развълнуван. — Щом толкова любиш мъдростта и книгата, щом заради тях си готов да се откажеш от всички земни радости, тогава да вървим. Ти имаш право да поискаш съвет от царя.

[1] Хартофилакс — началник на царската и патриаршеската канцелария. ↑

[2] Константин Преславски — виден книжовник и поет от Преславската школа, автор и на поетичната „Азбучна молитва“. ↑

Съветът на царя

„Но ако му се случи да види и царя, седнал в обшита с бисер мантия, със златна огърлица на шията и гривни на ръцете, с пурпурен пояс препасан и с увиснал при бедрото меч, а от двете му страни седят боляри в златни огърлици и пояси и гривни…“

Йоан Екзарх

„Шестоднев“

Те влязоха във вътрешната крепост, прекосиха китните дворове, които бяха вътре, минаха край богати домове на знатни велможи и прославени пълководци, край конюшни и воински живелища, отминаха и Малкия дворец, жилището на царя, и спряха пред една грамадна сграда, строга и величествена, може би най-внушителната в целия Преслав. Това беше Големият дворец. В него Симеон се занимаваше с делата на царството.

— Ти почакай тук — каза монахът. — Аз ще отида и ще помоля царя да те приеме такъв, какъвто ти го искаш: с багреница и корона.

И като остави момчето, изчезна във вътрешността на палата. Стражите навярно го познаваха, защото не само го пропуснаха, но и почести му сториха, когато преминаваше покрай тях.

Мина доста време. После портата на двореца отново се отвори, но в нея сега се появи не монахът, а един воин в позлатено въоръжение. Той се огледа и спря усмихнатите си очи върху момъка.

— Ти ли си Радан от Смиловци, син на воина Желез?

— Аз — с мъка изговориха засъхналите устни на момчето.

— Ела. Царят те очаква. Ела, ела, не се страхувай.

И тъй като Радан пристъпваше нерешително от крак на крак, воинът го улови дружелюбно за ръка и го поведе. Преминаха през едно помещение, което цялото грееше от мрамор, злато и мед. Богато облечени слуги отвориха пред тях двете крила на следващата врата. Радан прекрачи и се озова в престолната зала.

В първия миг се обърка: тази зала беше поне три пъти по-голяма от най-голямото помещение — било то в дом или в божи храм, — което той беше виждал през живота си.[1] Две редици колони от зелен мрамор крепяха тавана й, мраморни бяха и стените, и мозайките на пода, и надиплените дантели, които красяха ъглите. Отсреща, изправени в полуизвити редици, стояха най-висшите сановници на царството: боляри в дълги до земята кадифени дрехи, опасани със златни пояси и с огърлици на вратовете; военачалници в златни брони и ризници се опираха на тежки мечове; смирени монаси — навярно премъдри царски съветници — се губеха в черните си власеници… Точно в дъното на залата, между двата реда знатни сановници, няколко стъпала отвеждаха към висока площадка, а на нея върху златен трон седеше царят. През далечината на залата Радан можа да забележи само, че той, Симеон, беше облечен в пурпурна багреница, обсипана със скъпоценни камъни, със златна корона на главата, златен беше и мечът на бедрото му.

— Върви, върви — насърчително го побутна воинът и Радан боязливо прекрачи нататък.

Когато измина половината от залата, той спря, сякаш се вкамени: на трона седеше същият благ и мъдър монах, който го бе водил из великопрестолния Преслав! Същият човек, но сменил избелялото расо с царска одежда. Радан се уплаши, сълзи премрежиха очите му. С внезапен порив се хвърли напред по колене пред царя и заговори на пресекулки:

— Отче… Господарю… Прости… аз… Никога… Не знаех…

Отговори му същият познат — едновременно властен и сърдечен, кротък и силен — глас:

— Стани, Радане. Стани и приближи! Ти се сближи с човека Симеон, сега не се побоявай от неговата дреха.

Радан мълчаливо се подчини. Той стигна до първото стъпало в подножието на престола. И наведе глава. Великият цар Симеон навярно разбра какво ставаше в душата му, защото не го разпитва повече, а сам заговори:

— Боляри, славни военачалници и вие, божи служители, вижте този момък. Дошъл е между нас, воден от неутолима жажда за знания. Поставих го на изпитание. Предложих му богатства — отрече ги; изкушавах го с воинска слава — отхвърли я. Искал той да се посвети на книгата, на мъдростта, на писаното слово и е готов да се откаже от младостта, от радостите на живота, от всичко. Какво ще ме посъветвате вие?

— Да бъде! — отвърнаха в един глас сановниците.

— Да бъде! — повтори след тях и Симеон. — Дерзай в попрището, което си избрал, Радане. Учи се сам, събери много мъдрост и знания, за да учиш по-късно другите. С примерно старание облагороди духа си, за да облагородяваш по-късно душите на другите. Това е съветът, който ти давам аз, царят. — Той се огледа: — Тудоре!

Един монах се отдели от редиците, скръсти ръце на гърдите и се поклони към владетеля.

— Този, Радане, е моят братовчед Тудор Доксов. Иди с него и нека той да ти бъде водач и учител в пътя към върховете на знанието. А ти, Тудоре, грижи се за Радан, напътствувай го, води го през най-трудния от трудните пътища. — И като присви очи, царят произнесе толкова тихо, че само най-близките до него доловиха думите му: — Онова, което постигнахме чрез меча, е тленно и преходно. Победа и веселие днес, бранна неволя утре — това е ориста на воина! А делото на люде като Радан е безсмъртно. Чрез него през всички векове ще пребъде и България. Ще пребъде!

[1] Престолната зала е била 35 метра дълга и 22,5 метра широка. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.